Îmi pare rău, telespectatorule.
Programul TV pe care îl cauţi nu poate fi transmis în realitatea ta.
Fii pregătit pentru reconectare.
În adâncurile întunecate ale spaţiului cibernetic, există o altă lume,
o dimensiune pierdută, a minunilor nemaivăzute,
a terorii de nedescris...
Şi a unor poveşti cum nu s-au mai spus până acum.
Nu daţi înapoi...
Dimensiunea 404.
DIMENSIUNEA 404 Episodul 4
Viaţa e ca "Frogger".
Haosul ne înconjoară, moartea e la tot pasul.
Ca să supravieţuieşti, în "Frogger" şi în viaţă,
trebuie să respecţi două reguli simple.
- Ţine... - Ce faci acolo?
- Nimic. - Grăbeşte-te!
O să întârzii la biserică.
Ca să supravieţuieşti, în "Frogger" şi în viaţă,
trebuie să respecţi două reguli simple.
Ţine capul jos şi aleargă cât de repede poţi.
Pe autostrada vieţii, fiecare secundă poate fi ultima.
Dacă vrei s-o traversezi,
trebuie să fii atent la pericole şi să le eviţi cu orice preţ.
Dacă eziţi, mori.
Dacă te opreşti să miroşi trandafirii, vei sfârşi acoperit de margarete.
Nu o face pe eroul, nu te da mare. Respectă poruncile jocului.
Şi, mai presus de toate, nu te lăsa mâncat.
Te descurci bine.
- Da. - Crezi că vei obţine un scor mare?
Încerc să obţin un ecran de închidere.
Ce e un ecran de închidere?
Înseamnă să obţii un scor aşa de mare, încât să învingi jocul.
Sunt aproape să obţin unul.
Wilma, cred că jocul ăsta e stricat. Mi-a mâncat fisa.
Nu ai fise? Ia-ţi tălpăşiţa!
- Locul ăsta e de rahat. - Eşti de la liceul Jefferson.
Te-am văzut în parcarea de biciclete. Eu m-am mutat aici de curând.
Vrei să fim prieteni? Mama îmi spune să încerc să-mi fac prieteni de data asta.
- Sunt Amy. - Amy, trebuie să mă concentrez.
Wilma, îmi pare rău că am întârziat.
Tipul ăla e aşa de sexy...
Ai obţinut ecranul de închidere?
Ar vrea el! Simt mirosul de pizza, Myers.
Pepperoni sau cârnaţi italieneşti?
- În visele tale. - Pizza gratis?
Doar dacă închide jocul înaintea mea.
Acum aveţi amândoi necazuri.
Poţi să-mi mulţumeşti pentru corespondenţă.
Primeşti corespondenţa la sala de jocuri?
Dacă părinţii cred că jocurile video sunt diavolul în persoană, da.
Dacă întreabă cineva, acum studiază Biblia.
- Dumnezeule... - Ce e?
- Bits 'N Blips. - Deschide-o!
"Dragă Andrew,"
"Mulţumim pentru ultima ta recenzie,"
"Miriapodul cuceritor: o sută de paşi simpli."
"Am citit cu plăcere recenzia ta plină de informaţii utile."
Vezi? Ţi-am spus că o să le placă.
"Din păcate, e un joc vechi. Trebuie să scrii despre un joc nou,"
"dacă vrei să fii publicat."
Ar trebui să scrii despre"Miriapod". E un joc grozav.
- Scuză-mă, cine eşti? - Sunt Amy.
Veşti proaste, Amy. E singura sală de jocuri din oraş.
E în pustietate şi nu primim niciodată jocuri noi.
Nu e aşa de rău. Sigur o să găseşti o soluţie.
A devenit oficial. O să mor la Beaverton.
Nu e adevărat. Într-o zi, o să le pot spune
tuturor copiilor care intră aici că cel mai bun prieten al meu
e criticul de jocuri video Andrew Myers.
Mulţumesc.
Ce faci?
Pentru albumul meu. Vreţi să jucaţi?
Eu ar trebui să plec. Oricum, nu mai am fise.
- Dacă nu mai ai fise... - Ştiu. Îmi iau tălpăşiţa.
Vorbim mai târziu. Dacă trăiesc până atunci...
Ce e asta?
Polybeeus.
- Polybuyus? - Ciudat.
- Wilma, de când avem jocul ăsta? - Întoarce-te la treabă.
Dacă ar fi un joc nou, am fi aflat despre el. Nu-i aşa?
Se scrie despre jocurile noi, li se face reclamă.
- Poate e o beta. - Ce să fie?
Când o companie face un joc nou, trimite un prototip pe piaţă,
să vadă care e părerea utilizatorilor.
- Se numeşte beta. - Un joc care nu e încă pe piaţă.
Cei de la Bits 'N Blips o să înnebunească!
- Ai grijă la jocul ăsta. - De ce?
Mi-a mâncat fisa. Dacă nu eşti atent, o să-ţi mănânce şi ţie fisa.
Dispari, puştiule!
- O să vă pară rău! - Jess!
Trebuie să repar jocul Robotron.
Dar vorbim mai târziu.
Bun venit în 1984, Dimensiunea 404!
Dacă voi credeţi că vă veţi aminti de lucrurile plăcute din acea vreme,
să ştiţi că sunteţi în dimensiunea nepotrivită.
În seara asta, tocilarul nu rămâne cu fata,
bătăuşul nu ştie ce îl aşteaptă.
Un puşti care îşi trăieşte viaţa pe modul "greu"
încearcă să supravieţuiască folosind câte o fisă, pe rând.
Şi descoperă că există lucruri în viaţă de care niciun bărbat nu scapă.
Ce îşi doreşte? De ce se teme?
Şi ce naiba e Polybius?
Doamnelor, azi faceţi lungimi de bazin!
Nimeni nu intră în piscina mea dacă nu face un duş înainte.
Dezbrăcaţi-vă şi începeţi să vă frecaţi!
Nu mă refer la treaba aia dintre poponari.
De ce sunt ticăloşii ăştia în vârful lanţului trofic?
Lasă capul jos şi mişcă-te rapid. O să ajungem în partea cealaltă.
Ducă-se dracului! Eu fac duş.
- Eşti nebun? - Nu ne pot bate pe toţi.
Bobocilor...
Ce avem aici?
Vrei să faci duş cu băieţii mari, Dennis?
Ştii ceva, poponarule?
Ai câştigat o vizită din partea degetului magic!
Nu. Mă prosteam şi eu. Iată cum facem...
Poţi să mă baţi. Dar nu folosi degetul.
Ce s-a întâmplat? Te temi că o să-ţi placă?
Poţi să rămâi şi tu, tocilarule.
Te rog, nu pleca!
Îmi pare rău.
Şi acum vreau să aud tobele!
- Eu primul! - Nu. Îmi pare rău. Fisă.
Aşa, Bits 'N Blips... Începem.
Nu!
- Aşa... - Începe!
Fugi!
E un joc tip labirint. Bine.
- Doar te plimbi prin labirint? - Foarte înfricoşător...
Sufletele voastre sunt ale mele!
Ce e asta?
- E tot mai rapid. Câştigă. - Nu există nicio ieşire.
E ciudat.
Obţii puncte până mori. Să încerc din nou...
- Pierzi fisele degeaba. - Aşteaptă. M-am prins.
Fugi!
Sufletele voastre sunt ale mele!
- Salut, Myers! - Salut, Dennis!
- Te simţi bine? - Ghiceşte!
Ce puteam să fac?
Eşti teafăr? Care e problema ta?
Trebuia să fugi.
O să ţi se pară floare la ureche pe lângă ce o să-ţi fac eu.
Ieşi! Acum!
Bine.
Ne vedem la ora de sport, tocilarule!
Te simţi bine?
Da.
- Trebuie să plec. - Andrew, aşteaptă!
Andrew!
Părinţii unui elev de liceu sunt şocaţi
de moartea misterioasă a fiului lor de 14 ani,
care a fost găsit decedat în această dimineaţă.
Melvin Raimi, de la liceul Jefferson, a fost descoperit
în subsolul casei părinţilor lui, de la Beaverton.
Încă nu s-au făcut publice detaliile despre cauza morţii.
Un apropiat al familiei a afirmat că scena nu poate fi descrisă în cuvinte.
Mai multe despre acest incident tragic...
Am o surpriză pentru ticălosul ăla. Care e dulapul lui?
Amy, te rog! Las-o baltă!
- Nu. După tot ce ţi-a făcut?! - Nu ştii toată povestea.
Andrew, te-a numit poponar.
Nu poţi numi oamenii aşa. E o dovadă de răutate.
- Mai ales dacă sunt... - Dacă sunt... cum?
Dacă sunt diferiţi.
Ascultă...
- De unde eşti? - Din San Diego.
- M-am născut la Boston... - Acum eşti la Beaverton.
Dacă eşti diferit la Beaverton, poţi fi ucis.
Nu ştiu dacă mă crezi, dar ştiu ce înseamnă să fii diferit.
Spun doar că suntem prieteni.
Poţi să vorbeşti cu mine, să-mi împărtăşeşti secretele tale.
Nu mă cunoşti. Nu ştii nimic despre mine.
Nu sunt diferit, iar tu nu eşti prietena mea.
Ţine capul jos, nu spune nimic. Dacă cineva mă mai face poponar,
fă-ne amândurora un serviciu şi lasă-mă în pace!
Ce se petrece acolo?
- Îmi spun rugăciunile. - E timpul să te duci la culcare.
Am înţeles. Noapte bună!
Tată...
Salut, Myers!
Ne vedem la ora de sport, tocilarule!
Nu mai pierdeţi timpul! Treceţi la duş!
Mă aranjam puţin...
- La duş. - Da.
- La duş... - Da.
Apa e bună, bobocule.
Myers, nu mă lăsa singur!
Scuzaţi-mă, dle detectiv...
Cred că ştiu ceva despre cele întâmplate.
- Spune-ne ce ştii. - O să vi se pară ciudat.
A apărut un joc video nou la sala Wilmei.
Se numeşte "Polybius". S-ar putea să fie un beta. Nu contează.
Există un simbol ciudat. Şi coşmarurile...
Să o iau de la capăt. E un monstru...
Mai încet. Cum te cheamă?
- Andrew Myers. - Aşadar, Andrew Myers...
O să fii ajutorul meu. Ia agenda asta
şi scrie despre toate coşmarurile tale legate de jocurile video,
apoi, dă-le agenda lui Mee-Maw şi lui Paw-Paw, să se ocupe de asta.
Nu inventez nimic.
- Myers, să mergem! - E un loc al crimei.
Du-te! Aleargă până acasă!
Scuză-mă.
Am auzit bine?
Ai jucat un joc numit "Polybius"?
- Vrei să râzi şi tu de mine? - Cui i-ai mai spus asta?
Lui şi ţie.
Mai ştii pe cineva care a jucat jocul ăsta?
Ce se petrece?
Vino cu mine, Andrew, să vorbim despre "Polybius".
Cine eşti?
E clar că îţi plac jocurile video.
Noi le avem pe cele mai bune. "Pac-Man",
"Missile Attack", "Mr. Frog".
Avem şi câteva de care nu ai auzit.
Vino cu mine!
Am multe fise în maşină.
E timpul să te culci. Mai întâi, spune-ţi rugăciunea.
- Bine. - Nu aud cum te rogi.
Mă duc la culcare şi mă rog Domnului să aibă grijă de sufletul meu.
Dacă mor înainte să mă trezesc, mă rog Domnului...
Să îmi ia sufletul.
Se pare că e un incident izolat
şi nu are legătură cu Melvin Raimi,
elevul găsit decedat în această dimineaţă.
Autorităţile îi roagă pe martori sau pe cei care au informaţii despre crimă
să ia legătura cu biroul şerifului.
- Şi acum, ştiri din sport. - Gata, Amy!
Te rog, încă un joc!
Amy, să mergem!
- Aşteaptă o clipă. - E timpul să pleci.
Domnule...
Îmi pare rău, dar am închis.
Andrew?
Nu e doar un joc.
Andrew, asta e o nebunie.
Chiar aşa?
Iisuse! Şi tu?
Am încercat să-l scot pe FAG de pe tabela de scor.
Am jucat aseară până am rămas fără fise,
am avut un coşmar şi, când m-am trezit, aveam semnul pe burtă.
Am crezut că e urticarie. Am mai avut aşa ceva.
În forma simbolului jocului? Fii serioasă!
- Trebuie să fie o coincidenţă. - Cum rămâne cu tipul în costum?
- Probabil e un pedofil. - Ce uşurare!
Vrei să spui că tipii ăştia îi urmăresc
şi îi ucid pe toţi cei care joacă jocul ăsta?
Vreau să spun că jocul face asta.
În "Apocalipsa lui Iezechiel", una dintre cărţile pierdute ale Bibliei,
există o poveste despre un înger numit Polybius.
Era ca o muză divină. Îi inspira pe artişti
să creeze opere de artă în numele Domnului.
Cântece, picturi...
Dar Dumnezeu Îşi asuma meritele pentru toate. Polybius, invidios fiind,
a inspirat un artist să-l picteze pe el.
Dumnezeu a aflat. L-a însemnat pe Polybius cu simbolul morţii
şi l-a alungat din rai.
E o nebunie.
Conform legendelor, e încă acolo,
cutreierând labirintul iadului o veşnicie.
Singura lui putere e să posede artiştii de pe pământ. Ascultaţi.
"Durere să simtă toţi cei care ascultă."
"Pe cei care lucrează în numele lui,"
"Polybius să le însemneze trupul şi să le trimită sufletul în iad."
Polybius e real. Cumva, a intrat în jocul ăsta.
Iar noi l-am jucat. Înseamnă că suntem însemnaţi.
Am fost blestemaţi.
În seara asta, va veni după noi. Va încerca să ne ia sufletele.
E o prostie.
Semnele, monstrul, "sufletele voastre sunt ale mele"?
Până şi tipul ăla, pedofilul,
vorbea despre jocurile video de parcă ar şti ceva.
E o prostie. E clar că este un experiment guvernamental.
E imposibil.
Are mai multă logică decât demonii.
- E... - E viu.
Dumnezeule...
E clar că se întâmplă ceva ciudat la Beaverton.
Cred că moartea lui Dennis şi a puştiului demonstrează ceva.
Dacă am dreptate şi jocul e de vină,
trebuie să aflăm de unde vine şi să primim răspunsuri.
Şi dacă nu putem?
S-ar putea să nu apucăm ziua de mâine. Dacă asta e situaţia,
facem ce fac eu întotdeauna.
Fugim cât putem de repede.
Sufletele voastre sunt ale mele!
O să caut în biroul Wilmei.
Poate găsesc ceva despre jocul ăsta.
Încep cu Bits 'N Blips.
Vezi dacă găseşti vreo menţiune despre Polybius.
Aşadar, e o zi nebună...
Da.
Îmi pare rău că m-am purtat ca un prost în dimineaţa asta.
Şi eu am fost cam băgăcioasă.
Am o problemă cu asta.
Îmi pare rău că am vorbit aşa cu tine. Prieteni?
Prieteni. Mâini îmbrăţişate!
Nu ştiu ce să spun, dar...
Cred că voi doi sunteţi un cuplu drăguţ.
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Bine.
- Crezi că ar putea fi... - L-ai întrebat?
Bineînţeles că nu.
Îţi sortează corespondenţa, Andrew.
Poate ar trebui să vezi dacă are nevoie de ajutor.
Să văd dacă are nevoie de...
Bine.
Strigă-mă dacă ai nevoie de mine.
Jess!
Jess...
Jess!
Jess, tu eşti?
Wilma!
- Doarme. - Ce faci?
Wilma ţine toate hârtiile aici.
Dacă găsim un nume sau o adresă a furnizorului...
- De ce nu o întrebi pe ea? - Nu e bine. Crede-mă.
Nu vrei s-o trezeşti.
Ajută-mă să caut.
Ştiai că Wilma a avut o spălătorie automată la Austin?
Portland, Albuquerque, Detroit... A fost peste tot.
Mă întreb cum de a ajuns în haznaua asta.
- Dacă o să mor la Beaverton... - Am înţeles.
Beaverton e de rahat.
Nu spun că îmi place oraşul ăsta mai mult decât îţi place ţie.
Dar, în loc să vrei să fii tot timpul în altă parte,
de ce nu încerci să fii aici?
- Ce e aşa de grozav aici? - Nu ştiu. Prietenii?
Amy, eu?
Nu sunt sortit măreţiei, ca tine.
Sunt un student de nota 6 într-o zi bună.
Jess...
Dar nu las asta să mă ţină pe loc.
Trăiesc clipa. Înţelegi?
- Ai spus-o ca Yoda. - Să încerci şi tu uneori ar trebui.
- Ce faci? - Trăiesc clipa.
Îmi pare rău. Am crezut...
Ce ai crezut?
Băieţi!
La naiba!
El e. Probabil m-a urmărit de la şcoală.
- Ar trebui să fugim. - Şi unde să mergem?
Nu ştim ce se petrece.
Pariez pe alocaţia mea că tipul ăla ştie ceva.
De ce nu te duci să-l întrebi?
Pot să-ţi pun câteva întrebări?
Nu pot să cred că a funcţionat.
- Nu are portofel, nici acte. - E spion.
- Vezi dacă are amprente. - Are amprente, Amy.
- Treci pe cafea decofeinizată. - Iată ce am găsit în portbagaj...
- Lasă aia! - Are logică.
E o operaţiune secretă de genul MK-Ultra.
Despre ce vorbeşti?
Proiectul de control al minţii iniţiat de CIA.
Le dădeau oamenilor LSD şi îi filmau făcând tâmpenii.
Vrei să spui că CIA sau cei de la MK-Ultra
au făcut un joc care controlează mintea oamenilor şi îi omoară,
după care l-au adus la Wilma, la Beaverton?
Ar trebui să fugiţi, copii.
Asta n-o să vă salveze, dar s-ar putea să câştigaţi timp.
Jocul e de vină. Nu-i aşa? Cum îl oprim?
Nu aşa se joacă.
- Sunteţi deja morţi. - Trebuie să existe o cale.
Dacă există, să-mi spui, ca s-o trec în raportul meu.
Iată ce am găsit...
Priviţi! Sunnyvale, California, vara anului 1978.
17 oameni găsiţi morţi la Sinnesloschen Software.
Documentele găsite la locul crimei indică existenţa unui nou joc video,
"Polybius".
Iulie 1979. A fost descoperit într-un cinematograf din Colorado Springs.
Opt morţi.
Apoi, la o spălătorie automată din Seattle, în 1982.
Agenţia spune că e o situaţie de nivel 5.
Dumnezeule...
El nu ştie cu ce are de-a face. Doar curăţă mizeria.
O bagă sub covor. De ce faci asta?
Pentru că unele lucruri depăşesc capacitatea de înţelegere.
Nu pot fi oprite, nici controlate.
Oamenii pot dormi bine
doar dacă pretind că acele lucruri nu există.
Eu şi colegii mei înlesnim acest proces
prin toate mijloacele necesare.
Atunci, cine a creat jocul?
- Nu se poate... - Mă lăsaţi să...
Sufletele voastre sunt ale lui.
Staţi jos!
- Wilma, te rog, lasă... - Gura!
Se va întoarce curând. Nu vă pot lăsa să plecaţi.
- Dacă vă las, o să vină... - Cine?
Cine o să vină?
Nu e vina mea. E doar un joc.
De unde să ştiu că o să le facă rău oamenilor?
Wilma, te rog, nu trebuie...
Ai fost la Sinnesloschen.
I-ai ajutat să creeze jocul. Nu-i aşa?
În 1978. Era cel mai bun programator
din haznaua aia.
Aţi auzit de "Rabbit Run"? Eu l-am creat.
Şi "Xenoblaster". Dar alţii şi-au asumat meritele.
Uneori, îţi vin idei pur şi simplu.
Vin dintr-un loc...
Din altă dimensiune.
Am auzit o voce.
Polybius.
S-a folosit de mine ca să-l creez.
L-am eliberat.
Şi acum ce faci? Îl hrăneşti?
Sunnyvale, Portland?
Îl duci din loc în loc, ca să ucidă.
Îmi pare foarte rău.
Dar am văzut ce le face oamenilor. Nu vreau să păţesc acelaşi lucru.
Avem o înţelegere.
Eşti o ticăloasă!
Vino la mine!
- Nu! - E aici.
Copilaşul meu...
Nu!
Lasă-mi prietenul în pace, arătare!
Nu, Amy!
Nenorocitule!
- Amy! - Trebuie să plecăm.
E moartă.
- Amy! - Andrew, trebuie să plecăm!
Să mergem!
- Amy! - Să mergem!
Vino!
- Jess! - Mai repede!
Încotro?
Cât putem de departe de creatura aia.
- O să ne prindă din urmă. - Atunci, o să mergem în altă parte.
Nu mai pot să fug, Jess.
Atunci, o să sfârşeşti ca Amy.
Suntem ca Amy. Ea e moartă, Jess.
Aşa va fi şi următorul fraier din următorul oraş în care ajunge Wilma.
Dacă nu îl oprim pe Polybius.
- Dar e sinucidere curată! - Oricum suntem morţi.
Ai avut dreptate când ai spus că trebuie să trăim clipa.
Această clipă, Jess.
Împreună, vom reuşi.
Dacă vrei să te sinucizi, nu ai decât.
- Dar eu nu vin cu tine. - Te iubesc, Jess!
Ştiu că nu simţi acelaşi lucru pentru mine, dar e în ordine.
M-am săturat să mă ascund. De mine, de toţi ceilalţi...
Nu ştiu ce o să se întâmple când voi intra acolo, dar, orice ar fi,
e mai bine decât ce se întâmplă în viaţa mea.
Te rog, nu mă lăsa să-l înfrunt singur!
Îmi pare rău.
Jess!
Sunt în joc.
Bine. Să terminăm odată!
Sufletele voastre sunt ale mele!
- Jess, te-ai întors. - M-am gândit la ce ai spus.
Ai avut dreptate. Trebuie să trăieşti clipa. Nu mai fug.
Am terminat cu...
La dracu'! E monstrul!
- Pe bune? Ai făcut un plan? - Nu chiar.
Carcasa e indestructibilă. Trebuie să găsim altă cale.
Gândeşte rapid! Ai vreo idee strălucită?
Nu. Dar am o idee proastă.
Nu distrugem carcasa, ci distrugem jocul.
Dacă fac destule puncte şi obţin un ecran de închidere, distrug programul.
Am nevoie de fise!
E ultima mea fisă.
Ai grijă să conteze.
Urâtule! Vino după mine!
Fugi!
Vino după mine!
Aici!
Vino odată!
Nu...
Nu!
Andrew, vine după tine!
Aşa!
Nu!
Amy!
Ia-ţi tălpăşiţa, Wilma!
- Eşti teafăr? - Da.
Să plecăm de aici!
Vă purtaţi de parcă aţi fi crezut că am murit.
- Ştii ceva? - Să ghicesc...
- Beaverton e de rahat. - Beaverton începe să-mi placă.
- Vreţi să jucăm jocuri video? - Nu!
- Sunteţi siguri? - Da.
"Polybius". O recenzie de Andrew Myers.
Viaţa seamănă cu jocurile de tip labirint.
E crudă, e dificilă
şi, indiferent de ce ai face, mori.
Ţinând cont de asta, ai două opţiuni de bază.
Poţi trăi cu frica în sân, ascunzându-te şi murind oricum,
sau poţi să încerci să trăieşti, nu să supravieţuieşti.
Nu e o alegere uşoară,
mai ales dacă să fii tu însuţi înseamnă să fii diferit.
Dar merită.
În cele mai grele momente, când ţi-e frică,
aminteşte-ţi cele două porunci.
Ţine capul sus şi luptă din toate puterile.
Aţi urmărit serialul DIMENSIUNEA 404
Sfârşitul episodului 4
Subtitrare: Retail
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania